Jana |
• |
10.2.2006 13:14:51
Moc děkuji za tento článek a s velikým zájmem jsem si přečetla také všechny příspěvky. Pomáhá už jen to vědomí, že člověk není sám, kdo mám tento problém.
Při autonehodě mi před dvěma lety zemřel partner,velmi mne to poznamenalo a bylo opravdu moc těžké se s tím vyrovnat. Poté jsem proto byla sama a měla jen "pár kamarádů". Se svým současným přítelem jsem necelý rok - ze začátku to bylo jako zázrak - trpěla jsem pocitem, že už se nikdy nezamiluji a najednou to tady bylo! On byl prostě pan úúúúúúžasný... Asi jsem udělal hned ze začátku tu chybu, že jsem si do něj nevědomky promítala svého zemřelé přítele... Možná jsem ho nechtěla vidět takového, jaký opravdu je... Najednou jsem byla zase opravdu šťastná. Všechno okolo pro mě přestalo existovat, chtěla jsem být jen s ním a jen pro něj. Najednou se doslova ze dne na den něco změnilo, najednou jsem doma našla úplně jiného člověka. Někoho, kdo nekomunikoval, naprosto nereagoval, ležel na gauči a četl a jedl a četl... Začal běžně spávat v jiné místnosti než já. Neměl zájem o sex. Nepomíhaly ani prosby ani hrozby. Nechápala jsem, co se děje. Začal koloběh proplakaných večerů a nocí. Sebeobviňování, doprošování se, aby mi alespoň řekl, co se děje - resp. co jsem mu provedla tak strašného. Nakonec jsme se jen hádali a hádali až se přítel nechal slyšet, že by mu bylo lépe samotnému. Cítila jsem se strašně, plakal jsem a plakala. Když pak ten den večer přišel domů, měla jsem v sobě už značné množství alkoholu a jen plakal a plakala. A on stále nemluvil - jen tak útrpně pozoroval celé to divalo a nakonec řekl, že se nic neděje a začal mě ujišťovat, že spolu budeme dál a vše bude jako dřív, že už se to nikdy nestane atd. Sice se nějakou chvíli "snažil" a vše bylo až přehnaně krásné - dnes už to také vidím, že to nebylo upřímné, bylo to jen divadlo. Problémy začaly samozřejmě po nějakém tom měsíci znovu a situace se stupňuje. Já žiji s pocitem, že jsem si ho vlastně vybrečela a přítel s ledovým klidem ignoruje veškeré moje pokusy o "sblížení". Vždy je třeba 2 dny milý a pak nastane opět z ničeho nic tichá domácnost. Je na mě vyloženě zlý. Já doma dělám úplně všechno a vždy se nakonec dozvím, že jsem ten největší sobec, že jsem tvrdohlavá. Dokonce mi nedávno řekl, že jsem psychopat a - s odpuštěním - nymfomanka. Přitom na mě žárlí. Když nejdu z práce rovnou domů, posílá mi zprávy typu "v pět hodin zamykám" apod. A pak když další den spěchám domů, abych byla s ním, tak tam zase leží na gauči ten "cizí" člověk, který pro mě nemá pohlazení, ani hezké slůvko a dokonce mě i posílá pryč z místnosti s tím, že chce mít klid, ať jdu pryč. Když se mě něčím takovým dotkne a já se rozpláču, slyším jen "co zase brečíš?!" a nebo to zkrátka celý večer ignoruje. Pokud se s ním v takové situaci pokusím promluvit a vysvětlit mu, proč se mě to dotklo a jak ho miluji a jak bych chtěla, aby to bylo zase jako dřív, vydrží mě klidně opravdu bez jediného slova nebo jen toho, aby se na mne podíval, ignorovat třeba 2 - 3 hodiny a pak se na mě osočí s vysvětlením typu, že on přece pracuje, je unavený, chce mít klid, dívá se na film - v tom lepším případě. V tom horším pak přichází na řadu již zmiňovaná nymfomanka, psychopat apod. Přitom se mi směje do očí. Čím jsem zoufalejší, tím lépe se baví. Myslím, že to k nastínění celé té situace bohatě stačí. V tom článku jsem se naprosto poznala. I v té pasáži o rodičích. Mé vztahy s rodiči nikdy nefungovaly. Měla jsem velmi problematické dětství, celou dobu jsem od rodičů neslyšela nic jiného, než jak jsem špatná, jak ze mne nic nebude. A i poté, co jsem se (ještě v necelých 18ti letech) od rodičů odstěhovala, stejně celý život poslouchám, ať už jsem byla s kterýmkoliv ze svých expartnerů, jak já jsem ta špatná, jak každého svého partnera utlačuji, jak se mnou nikdo nevydrží, a že ať se nedivím... Zkrátka moje matka to ve mě vypěstovala a permanentně to ještě přiživuje. A já teď opravdu přistupuji k současnému příteli tak, že já jsem přece ta špatná a jsem si toho vědoma a chci s tím přece něco dělat, vždyť já se chci změnit atd. Je to bludný kruh. Ale jak se z něj dostat? Vím, že každý mi řekne, ať se zdravě naštvu a od partnera odjedu, ale já ten vztah ještě nechci úplně pohřbít. Pořád věřím, že kdybychom o tom spolu dokázali normálně a bez emocí mluvit, mohli bychom to zvládnout. Navíc se nemám kam odstěhovat - bydlím u něj. O svůj byt jsem díky rodičům přišla (nejdřív mi byt prodali - bez kupní smlouvy, aniž by se převedl na jiného majitele) a poté, když si můj otec našel mladší milenku, mi jej zase sebrali s tím, že je to přece jejich byt, a že já s tím nemohu nic dělat. Bydlí v něm nyní můj otec. Mimochodem ani peníze mi ještě všechny nevrátili, a to už jsou to téměř dva roky... Musela bych tedy jít zpět k mé matce, vůči níž mám averzi a radši si ani nechci představovat, co všechno bych se o sobě opět dozvěděla, jaká že to jsem, nota bene po rozchodu s přítelem... Mohla bych takto pokračovat dál a dál, ale už jsem zde, myslím, zabrala opravdu velký prostor, tak... Snad už jen to, že předem děkuji za Vaše případné reakce. PS: Od přítele mj. také často slýchám, že já se mám nejlíp, a že se moc dobře umím politovat - podotýkám, že jen za poslední tři roky jsem si prožila tyto životní situace: výpověď ze zaměstnání, 3 spontánní potraty (s expřítelem), smrt přítele, ztráta bytu, několikrát změna zaměstnání za účelem řešení bytové situace, razantní zhoršení zdravotního stavu, špatná finanční situace, úmrtí babičky, vážnější dopravní nehoda... atd. atd. atd. |
• |
4.1.2006 19:11:08
Ahoj myslím si že je důležité aby mělo dítě otce ale né za cenu vnucování se a ponížování...Jsem na tom stejně ale mám to naopak.
|
Anna |
• |
9.6.2005 13:31:30
Nedalo mi to na váš příspěvek nic neodepsat.Ptáte se na názor a mě nenapadá nic jiného než vám říct, vemte nohy na ramena dokud je čas a buďte šťastná, že nemáte ještě děti.Dovedete si představit žít s tímto člověkem celý život?Pořád se děsit, jestli partnera náhodou někdo nevytočil v práci apod.?Vím, že je velice těžké odejít od někoho , koho vlastně jistým způsobem miluji.Vím to, jelikož právě prožívám manželskou krizi a bohužel rozvod je asi nejlepší řešení.Máme se rádi, ale nedokážeme spolu být šťastní, každý od partnera očekáváme něco jiného. A připustit, aby děti vyrůstali v nefungujícím manželství, jen proto, že se bojím udělat radikální krok, to nechci a sbírám odvahu.Držím palce.
|
Niky, bezdětná |
• |
9.2.2005 15:01:38
S pritelem jsme spolu ctyri roky, dva spolu zijeme. Ze zacatku jsme si bezva rozumneli, ale pak to zacalo upadat do jakehosi stereotypu. Rano vstat, jit do prace, pak prijit z prace, najist se sednout k televizi a pak spat. Skoro jsme se spolu nebavili. Pritel nemluvil, nic ho nebavilo a ja nedokazala nic vymyslet. I kdyz jsem se snazila - navrhovala jsem ruzne vylety apod. ale nic neuspelo. Jedine kdy jsme si rozumneli bylo, kdyz jsme neco pili. Treba o vikendech jsme koupili vino a po par sklenickach jsme spolu probrali skoro vsechno mozne a bylo nam fajn. Jenze to takhle resit nejde, to by pak clovek skoncil zavislosti na alkoholu. Taky ze jsme se na tom zavisli stali, myslim tak, ze jsme se bavili jen pri sklence vina. K stereotypu se pridali hadky, vybuchy vzteku apod. Nekolikrat jsme se skoro rozesli. Pritom jsme se milovali, moc, ale nedokazali jsme se v nicem shodnout. Nakonec to vyresil nakup zvirete. To nas dalo zase dohromady. V domacim mazlickovy jsme nasli spolecny zajem a spolecnou rec. Jenze to trvalo pul roku a ted je to zase ve stejnych kolejich. Pritel mi vycita vsechno mozne. Ze se licim (pritom si licim jen rasy, nic jineho), kdyz si koupim neco na sebe, tak mi to hned vycte. Vadi mu, ze do prace se upravuji a doma chodim v tricku a teplakach. Kdyz se tedy upravim doma, tak mi taky vynada - ze jsem fiflena, ze nema naladu, ze jsem se oblekla jen kvuli tomu, ze mi to den predtim rekl. Kdyz mam nejaky napad, je vzdy spatny. Chtela jsem jet do Zoo a rekl mi na to: Co tam asi tak budeme delat? To se potahneme pres celou republiku proto aby sme se koukli na tygry a klokany? Vsechno je proste spatne. Cely tyden treba nechce sex a pak kdyz ho po tydnu vyzaduje a me zrovna neni nejlip, tak mi hned vynada, ze to potrebuje apod. Doma delam vsechno ja, uz i ta pece o zvire, co ho tak bavila je jen na me. Jeste mi to vycita, ze porad musim neco delat, ze jsem hrozna. Nesmim nikam chodit, protoze se pak hrozne hadame, kdyz prijdu domu o pet minut dele, tak je ohen na strese. Je to des, ale pritom o vikendu je vse uplne naopak. To me zahrnuje peci a stale mi rika jak moc me miluje a omlouva se za to jak se choval v tydnu, ze byl unaveny z prace, ze ho nekdo nastval. Vzdy mu vse odpustim a nic mu nevycitam. Ale v nedeli vecer se desim nastavajiciho tydne a toho pekla co zas nastane. Po precteni tehle prispevku mi dochazi kde asi delam chybu. Je to v tom, jak se porad snazim. Uklizim, varim, jezdim pro nej do prace, snazim se s nim vychazet, delam vse jak rekne. Co si o tom myslite?
|
Lenka mladší přítel |
• |
4.11.2004 14:40:48
S velkým zájmem jsem si přečetla Váš
článek. Především z toho důvodu, že jsem si některé pasáže z něj prožila "na vlastní kůži". Musím za sebe přiznat, že je poměrně snadné "sklouznout" do role oběti, zvláště pak, když se považuji ze velmi empatickou bytost, mírumilovnou a laskavou a můj partner je velmi silnou osobností. Je velmi důležité, že si člověk uvědomí svoji závislost na druhém, touhu se zavděčit a i jednoduše nebýt sám. Když začínám prožívat to, že štěstí mohu najít jen a jen ve svém nitru, nikoli u druhého člověka - ač mi může být velmi, velmi blízký, milovaný, změnila jsem postoj sama k sobě, začala jsem si více důvěřovat, znát svoji cenu a hlavně - mít ráda samu sebe, přijmout se taková jaká jsem. Strach, že partnera ztratím je díky tomu velmi oslaben a téměř není žádný. A čemu dávám velký, velký důraz je vzájemná čistá komunikace - čistá mluva, což je mluva bez výčitek, pouze reagování na situaci, co se stalo, jak jsem se přitom cítila atp. Mluvit o problémech, ony se samy nevyřeší, naopak se nakupí a pak už je jen otázkou času, kdy to "vybuchne". |
![]() |
8.9.2004 22:59:33
Álo,
rozhodně nemáš záviděníhodnou situaci. My jsme spolu 10 let a už delší dobu nám to moc neklape, alespoň z mé strany. On mi neumí říct, nebo alespoň dát najevo, že mě má rád. Nepohladí, neobejme, nepochválí. Pár "kamarádek" už měl, ale pokaždé mi tvrdil /i když přišla sexy zpráva od ní/, že s ní nic nemá, že je to jen kámoška. Už mu ale nevěřím, snažím se neužírat, ale náš vztah je hlavně o vaření, uklízení, posloužit mu, být mu oporou /to muži potřebují/, ale láska se nějak vytratila. Nevím, jak s tím dokážu žít dalších 30 let či více. Ty to máš o dost horší, víš, že měl milenku a pravděpodobně o tebe moc nestojí /hlavně v tom sexu/. Život je hold o toleranci, odpouštění, ale každý na to nemá. Přeju ti, aby se váš vztah zlepšil. Zkus pro něj být "jiná", taková, jakou by tě chtěl, překvap ho něčím. Taky se musím hodně přemáhat, ale funguje to. J. |
KLára |
• |
6.9.2004 11:17:53
No jestli jsem to dobře pochopila, tak již jste jí byl jednou nevěrný - s Markétou? takže je tak trochu pochopitelné, že má zase strach. A protože obvykle skoro v každém vztahu je někdo dominantnější, tak druhý pokud je hodně submisivní, může z toho až trpět depresemi.
Já mám velký problém s manželem, jsme starší, jsme spolu 6 let, on je sice zdánlivě velice silná osobnost, ale protože má narušené nervy, občas propadá depresím a nebo naopak výbuchům zlosti. Já se celé ty roky musím snažit, abych ho uklidňovala a uvažuji o tom, že by měl jít na psychiatrii (kde před lety byl, ale nyní mám obavu, že by nešel). Zabírají různé B komplexy, slabé prášky na uklidnění apod.,ale jen na chvíli. Je hrozný nervák. Jak se dostane do stresové situace, obvykle to nezvládne a pak snadno vybuchuje - a i když ho rozzlobí někdo jiný, nakonec to obvykle odnesu já, pokud přijde a já zrovna řeknu něco, co bych neměla. Někdy to nelze vůbec odhadnout. A nyní se stalo to, že už moje v podstatě křehká nervová soustava nevydržela ten trvalý nápor, neovládla jsem se a řekla mu v jedné situaci co si myslím a udělala jsem mu scénu. Tím jsem to ovšem dorazila, vytočil se k nepříčetnosti, nepřišel z práce domů, já jedla prášky atd. Jenže tady je dobrá rada drahá. S někým se dá diskutovat, pokud se situace uklidní,probrat a zhodnotit problémy soužiti apod., ale protože on je v podstatě duševně nemocný a již se jednou léčil na psychiatrii, i když nešlo snad o nějakou těžkou nemoc, spíš nervové zhroucení z podnikání, tak mu spoustu věcí ani říci nemohu, aby byl klid. Takže se to ve mně hromadí a na psychiatrii nakonec možná skončím já. |
Anonim |
• |
5.5.2004 13:27:11
No to máš blbé
|
• |
5.5.2004 13:24:10
Myslím tím že ona má strach o to že se s ní rozejdu protože jsem nedávno chodil s jednou holkou jmenem marketa a pak se ni rozesel.A šel sem k ní a ona má strach že se sní zase rozejdu. Jeden den se ji nevěnuju a ona je na prášky poradte mi -- co mam delat at tak nešílí a pritom sem ji verny.
|
veru |
• |
14.4.2004 20:03:34
ted se nemluvi o tobe.
|
Další akce nalezte zde
Další recepty nalezte zde
(C) 1999-2024 Rodina Online, všechna práva vyhrazena.